Kuulsin kaheksa-aastasena ühte lugu
ja jäin nende muusikasse kuidagi kinni.
Seepärast ongi neil nüüd selline 22-aastasest tüdrukust fänn.
Indra. Ulaanbaatar, Mongoolia
Olen kaheksa aastat elanud koos vanemaga.
Ta on mu elus vaieldamatult kõige olulisem inimene.
Ma sündisin ja kasvasin selles korteris.
See on tüüpiline kommunistliku ajastu korter.
Ma olen 22 aastat siin elanud.
Vanaemale siin meeldib. Ta ei taha seda maha müüa,
vaid soovib oma viimased päevad siin mööda saata.
Liha hakkab punakaks tõmbuma.
Sa oled nii uimane. Las ma keeran ise kokku. - Ei, mina!
Mõnel on ääred liiga paksud. - Mis vahet seal on?
Kuidas nii? Me ise hakkame seda sööma.
Suviti käisin tihti maal.
See oli nii tore.
Teel kuulasime Depeche Mode'i.
Nii ma nende muusikaga esimest korda kokku puutusingi.
Enne 12. või 13. eluaastat ei saanud ma nende sõnadest aru,
polnud aimugi, millest lauldi, aga mulle meeldis sellegipoolest.
Sel ajal hakkasin nende muusikasse süvenema.
Mu kasuisa vaatas arvutist nende kontserte.
Tema selgitas mulle, kes bändis olid.
See on Dave, see on Martin Gore...
Me mõlemad imetlesime Depeche Mode'i
ja mul on nii hea meel, et neid viimaks laval näen.
Ma sõidan 24. kuupäeval Moskvasse ja sealt edasi Berliini.
Lennuk tuleb 26. kuupäeval ja 27. olen kodus tagasi.
Ma ei saa kolm päeva ilma sinuta siin olla.
Dicken. Bogota, Colombia.
Issi! - Kutsikad, te olete nii nunnud.
Tere, kallis. Kuidas elad, Korben? - Hästi.
Oled sa juukseid lõiganud? - Pisut.
Sa näed väga kena välja. Tere, väike Milah. - Tere, issi.
Vaata, Eleven on ka siin. Öelge talle tere. - Tere, Eleven!
Me ootame teid Bogotas ja igatseme väga. Sina ju ka, eks?
Lapsed kolisid veidi üle kahe aasta tagasi Miamisse
ja see on olnud kõige raskem periood mu elus.
Ma ju tean, et lapsed kasvavad nii ruttu, aga nad on kaugel
ja ma magan kõik olulised hetked maha.
Ma ise kohtusin oma isaga alles kümmekond aastat tagasi,
seega oli isaks saamine mu elus suur asi.
Lapsepõlves unistasid kõik teised sellest,
et saada jalgpalluriks või kosmonaudiks,
aga mina tahtsin ainult heaks isaks saada.
Suhtleme vähemalt korra nädalas FaceTime'is või mingil muul moel.
Tahan alati kuulda, mis nende elus toimub.
Muidugi pole see päris sama võrreldes koos elamisega,
aga püüan vähemalt distantsilt hea isa olla.
Õnneks on neil väga hea ema, see teadmine rahustab mind veidi.
Aga muidugi sooviksin vanemana rohkem kohal olla
ja iga kord, kui kokku saame, üritan sellest viimast võtta.
Me peame isaga sidet eelkõige just bändi pärast.
Muidugi armastame teda ka,
aga peamiselt tuleme Bogotasse bändi pärast
ja temaga on nii lõbus seda teha.
Ma ei tea, mida me ilma selleta teeksime.
Tõenäoliselt ei oleks me hetkel Bogotas, vaid Miamis.
HINGED METSAS
2018. aasta 25. juulil andis Depeche Mode viimase kontserdi
albumi "Spirit" turnee raames Waldbühne amfiteatris Berliinis.
Film ei keskendu üksnes kontserdile.
See on lugu kuuest erilisest fännist, kes tookord publiku seas olid.
Läänes võis iga inimene vabalt teha, mida tahtis,
aga minul ei lubatud iseseisvalt otsustada.
Partei otsustas, milline info, muusika või kirjandus on sobiv.
Nii see tol ajal käis.
Cristian, Bukarest, Rumeenia
Raadioeeter oli range kontrolli all.
Ma ei tea, milliste kriteeriumide alusel valik tehti.
Ilmselt pidi kõik olema piisavalt leebe
ega tohtinud läänelikke "väärtusi" reklaamida.
Aga muidugi oli 80. aastatel neid, kes plaate salaja üle piiri vedasid,
neist salvestati omakorda koopiaid.
Meenub, kuidas mu vanemad ja onu tihti salaja kokku said.
Minul ei lubatud kuulata, sest nad kartsid, et lähen kooli
ja kukun kiitlema, et mida kõike kodus tehti.
Ma olin laps ja ei saanud aru, mida nad teevad.
Nüüd ma tean, et nad lihtsalt istusid köögis,
kuulasid vaikselt muusikat ja rääkisid sosinal.
Depeche Mode'i kuulsin esimest korda 90. aasta kandis,
täpselt pole meeles, aga Rumeenia riigiraadios oli üks tunnine saade,
kus lasti head muusikat.
Pärast 1990. aastat võis raadiost lasta mida tahes.
Mäletan, et hakkasin ühel hommikul kooli minema
ja lugu pole küll täpselt meeles,
aga see pidi olema "World In My Eyes" või "Personal Jesus".
Muidugi ei saanud ma inglise keelest üldse aru,
mind köitis ainult muusika ja olin kohe õhinas.
2000. aastani polnud Rumeenias autoriõiguse seadustikku
ja piraatkassetid oli väga levinud.
1993. aastal suutsin taskuraha eest "Black Celebrationi" originaali osta.
See kassett oli mu aare! Ma ei julgenud seda käiata,
sest kartsin, et mu nigel makk kerib lindi vahele.
Tegin selle vahel lihtsalt lahti, lugesin tekste ja vaatasin pilte
ja unistasin, et kunagi lähen kindlasti nende kontserdile.
Olin täiesti ummikus ja ei teadnud, mida teha.
Ma olin seitse aastat sügavas depressioonis.
Sul on tunne, et oled sügavas augus ja ei suuda välja ronida.
Kui tundub, et jõuad ääreni, kukud alati tagasi ja alustad otsast.
See oli raske aeg. Põhimõtteliselt otsisin ma ennast.
Carine. Perpignan, Prantsusmaa
Selleks, et üldse edasi elada ja mitte hinge heita,
pidin kõigest loobuma ja kolima kuhugi, kus ma ei tunne kedagi,
et uut elu alustada. Ja nii ma tegingi.
Ilusaid unenägusid. - Ma hakkan unes smurfe nägema.
Smurfe? Ja keda veel? Sa ei tea? - Azraeli ja Gargameli.
Olgu, head und, kallis.
Head ööd.
Liz. Los Angeles, USA
Ma sündisin Sycamore'is, Illinois's,
mis on üks Chicago kaugemaid eeslinnu.
Ma ei tundnud end seal kunagi päris koduselt.
Mu ema on afroameeriklane, isa on Iiri juurtega.
Nad abiellusid 60. aastatel, segregatsiooni ajastul.
Isegi kui mina koolis käisin, pääsesime ergutuskoori
ja lapsevanemad kurtsid, et kooris on liiga palju mustanahalisi lapsi
ja palusid, et osad meist välja visataks.
Rassilised pinged olid koolis selgelt tajutavad
ja keegi ei tegelenud sellega.
Peale selle eeldati, et kui sa oled must,
tohib sulle ainult hip-hop meeldida. Kui ei meeldi, oled sa imelik.
Ema, on sul abi vaja?
Kogukondade vahel oli konkreetne lõhe.
Nad tulid vist kusagil 80. aastate alguses?
Umbes 1982 või 83? - Jah, 81, 82...
Sel ajal oli põhiline punkliikumine ja muud sellised asjad.
Suurem osa toonastest bändidest enam ei tegutse.
Seetõttu on eriti huvitav,
et nad kasvasid välja postpunkist ja alternatiivmuusikast
ja põimisid selle põnevalt kokku. - Nõus.
Daniel, Berliin, Saksamaa
Ma kasvasin üles Brasiilias, juristide perekonnas.
Mulle meeldis kõik, mis neile meeldis.
Tegin kõike, mida nad käskisid.
Religioonil oli pereelus väga oluline roll.
Kõigil oli selge arusaam, milliseks meie elu peab kujunema.
Keskkoolist otse ülikooli, siis tuleb töökoht leida,
enne 25. eluaastat abielluda ja lapsed saada.
Ma pole päris tavaline carioca, nagu Rio elanikke hüütakse.
Mul polnud isu iga nädalavahetus randa minna.
Mul oli tunne, et minu tulevik pole selle paigaga seotud.
Ülikooli ajal tekkis mul usukriis.
Ajapikku veendusin üha enam,
et mu elu ei kujune selliseks nagu vanemad oleks eeldanud.
See on kõige valjem ja võimsam albumi intro.
Inglise keele sain telesarjadest selgeks,
aga hääldust õppisin peamiselt muusikast.
Eriti meeldis mulle "A Pain That Im Used To".
Ei oskagi põhjendada, aga selle sõnad on nii head.
Ei enam tea, mida otsin ma, kuid lohutust leida on üha raskem.
Pole selge, kelleks tahan enda asemel saada,
aga konks on selles, kelle käes on ohjad.
Oskad öelda, mis mängu sa mängid?
Ma mängin kaasa, aga sina rikud reegleid.
Märgid, mida näen, on klaarilt rõhutatud
ja mu hoog toidab saatanaid.
Kogu see ringi tormamine mõruks teeb mu meele,
anna parem valu, millega ma harjund.
Ei pea ma uskuma su unistusi, sinu asi on jõuda millegi ehedani.
Iga kord, kui mõne uue plaadi avastasin,
polnud mul aimugi, mis mind ootab. Panin käima ja kuulasin.
Kui kuulasin oma makirisuga esimest korda "Black Celebrationit",
mõjus see täiesti uskumatult.
Hakkasin inglise keelt õppima ja pakkusin sõbrale välja,
et eriti äge oleks laulude sõnad ära tõlkida.
Su hinges on auk nagu elajas, ei mingit südametunnistust...
Depeche Mode'i maailm avaneski mu jaoks teist korda siis,
kui hakkasin sõnu uurima ja aru saama, millest lauldakse.
Tegin kunagi Depeche Mode'i särgi.
See on mu õde, ilmselt on see mu isa.
Elasin 25-aastasena raske autoavarii üle,
olin kolm päeva koomas ja kui teadvusele tulin,
ei mäletanud ma eelnevast elust midagi.
25-aastaselt algas mu uus elu.
Mul oli täielik mälukaotus.
Ma ei tundnud ära oma ema ega isa, sõpru, peikat.
Väga raske oli. Mulle öeldi, et mälu ei taastugi.
Päris kummaline tunne, kui sa ei tea 25-aastasena, kes sa oled.
Õppisin koos nelja-aastaste lastega uuesti prantsuse keelt rääkima,
lugema ja kirjutama, sest ma olin kõik unustanud.
Pere ja sõbrad üritavad aidata, aga see pole võimalik.
Mulle näidati fotosid, raamatuid, mu isiklikke asju.
Aga ma ei mäletanud midagi peale Depeche Mode'i.
Kuulsin juhuslikult telekast ühte lugu ja tundsin ära,
et see asi mulle ju meeldis.
Teadsin, et see on mu lemmikbänd, aga ei osanud põhjendada.
Väga kummaline tunne.
Palusin vanematel mulle plaate tuua.
Mul oli neid päris palju ja ma teadsin,
et neil on oluline koht minu elus. Ja ka need muutsid mu elu.
Väga valus on Korbenist ja Milah'st lahus elada.
Igatsen neid kohutavalt, aga paar korda aastas siiski kohtume,
peamiselt tänu DMK-le.
DMK sai alguse väga orgaaniliselt. Midagi polnud kavandatud.
Kui mul oleks olnud plaan teha kaverbänd,
mis saab internetis kuulsaks ja millega ma üle maailma esinen,
poleks ma seda ette võtnud.
Kõik algas laulust "Shake The Disease",
mis räägib murtud südametest ja mul oli toona raske aeg.
Lahutasime pärast 15 aastat abielu Milah' ja Korbeni emaga.
Mul oli oma valule mingit loomingulist väljundit vaja.
Mõtlesin, et salvestame kaveri ja teeme sellest video.
Algne plaan oli see üksi ära teha, et oma vaimu puhastada.
Aga kui tööle hakkasin, tuli tunne, et on vaja tavatuid löökpille,
võib-olla käärid või pihustiga pudel.
Otsisin erinevaid vahendeid, millega helisid tekitada,
palusin Milah'l ja Korbenil neid mängida, õpetasin, millal lüüa.
Nii tegimegi esimese video.
Lastele see meeldis ja peagi filmisime teise video, siis kolmanda
ja kolmas juba plahvatas.
Andsime kõikjal intervjuusid,
meid kutsuti teistesse riikidesse festivalidele.
Kogu see asi hakkas kasvama. Täiesti ootamatu.
Kõige uuemad lood, mida mängime, on albumilt "Violator",
aga me kavatseme järgmisena loo "Precious" ette võtta,
et helikeelt veidi uuendada.
"Precious" on minu jaoks eriti tähtis laul,
sest lapsed elavad minust nii kaugel.
Nad on mu hõbetiivulised inglid
ja ma saan aru, mida Martin seda kirjutades mõtles.
Siiani pole me seda veel salvestanud,
sest seda lugu lauldes mu hääl murdub ja ma puhken nutma.
Hõbetiivulised inglid ei peaks kannatusi tunda saama.
Tahaks võtta nende valu enda kanda.
Kui Jumalal on plaan, mis teada üksnes talle...
Raske on, kui oled 14 ja 17 ja su pere lõhki läheb.
Kuulsin äsja toidupoes lugu "Precious",
mille Martin kirjutas pärast lahutust oma lastele.
Hakkasin keset poodi nuuksuma
ja selline tunne oli küll, et jätan käru sinnapaika ja kaon.
Aga see tuletas lihtsalt meelde,
kuidas kõik mu elu erinevad etapid on mingil moel selle bändiga seotud.
Brasiilia oli 80. aastatel kaoses.
Riik hakkas just diktatuurist vabanema.
Koostati uut põhiseadust, riiki hakati korrastama.
Majandus oli kohutavas seisus.
Iga president tuli välja mingi ulmelise plaaniga,
näiteks võtta hindadest üks null maha
või lihtsalt kogu raha konfiskeerida,
sest ilma raharingluseta ei ole ka inflatsiooni.
Rumeenia jaoks oli 1989. aasta märgilise tähtsusega.
Pärast kommunismi kokkuvarisemist Ida- ja Kesk-Euroopas,
algas kogu piirkonnas talongiaeg.
Näiteks leibagi sai ainult jaopärast, piima tohtis osta vaid teatud kogus.
Läänes on täiesti enesestmõeldav poodi marssida ja piima osta,
aga siin oli igavene tegu, et isegi esmatarbekaupu saada.
Telekast tuli midagi ainult paar-kolm tundi päevas.
Mingeid saateid muidu eetrisse ei läinud ja kõik oli mustvalge.
Inimesed istusid teleka ees ja kirusid režiimi,
sellest räägiti vaikselt, sest kõik kartsid,
et kui nad liiga vabalt režiimi ja riigi kohta arvamust avaldavad,
võib keegi nende peale koputada ja neil läheb täbarasti.
Vanasti olid nende sõnad vägagi poliitilised
ja tundub, et uue plaadiga on nad sinna tagasi jõudnud.
Maailm on praegu sellises olukorras,
et artist lihtsalt peab toimuvat oma muusikas käsitlema.
Igatahes on nad ringiga selle temaatika juurde tagasi jõudnud.
Kuhu revolutsioon jääb? Inimesed, te veate mind alt.
Selle pärast Depeche Mode mulle meeldibki. See on nende sõnum.
Elu võib olla sünge, aga me oleme ikka veel elus, meil on tunded,
mis teeb elu ilusamaks. Nagu ka nende muusika,
mis sunnib detailidele tähelepanu pöörama.
Su õigusi piiratakse, su vaateid ei lubata.
Nad manipuleerivad ja ähvardavad, nende relvaks on terror.
Hirmuga sind nüristatakse, kurnatakse, kuni oled nende poolt.
Kuhu revolutsioon jääb? Inimesed, te veate mind alt.
Rong jõuab jaama, tulge peale.
Mootor müriseb, tulge peale.
Kuhu revolutsioon jääb? Inimesed, te veate mind alt.
Üritan ellu positiivselt suhtuda,
sest tegelikult ei peaks ma siin olema.
2014. aasta juulis diagnoositi mul rinnavähk.
Kolmiknegatiivne rinnavähk oli kolmandas staadiumis.
Suremus on kõrge, tagasituleku oht samuti.
Küsisin neilt, kas ma võin oma pere puhkusereisile viia,
sest ma arvasin, et see jääb mu viimaseks reisiks.
Kuidas läheb, Liz? - Hästi. Ja teil?
Kõik on kenasti. Ja teie pere? - Kõik on kenasti.
Keemiaravi kõrvetas mu veresooni, aga otsustasin ära kannatada,
sest ultraheliuuringutega tehti kindlaks,
et vähk taandub ja allub ravile.
Pärast keemiaravi tehti operatsioon, siis veel seitse nädalat kiiritusravi.
Ja haiglas pandi minu rõõmuks alati Depeche Mode mängima.
Istud seal, kuulad kõrvaklappidest muusikat,
vahel pandi kõlaritest ka.
Iga kord lasti erinevaid Depeche Mode'i lugusid.
Veider on see, et keegi isegi küsis mu käest,
et miks ma lasen midagi endale kallist selle jubedusega seostada,
sest siis ju põimid selle muusikaga halvad mälestused.
Selgitasin, et ma kujutasin ette, et olen hoopis kusagil mujal.
Kõik on hästi, mina olen elus ja lähen Depeche Mode'i vaatama.
Kapist välja tulemine ei lähe kunagi nii nagu peaks.
Kui oled 27-aastane ja sul pole tüdrukut, on asi ju selge.
Algul ei suutnud ma seda endalegi tunnistada,
kui sellest lõpuks üle sain, hakkasin topeltelu elama,
otsustasin, et keegi ei tohi teada, mida ma teen või isegi mõtlen.
Vanemate ees pean olema üks inimene, omaette keegi teine.
Mu esimene poiss aitas mind, aga ikka oli mõlemal kõhe tunne.
Me ei tahtnud, et mu vanemad teada saaks. Eriti ema.
Nagu ütlesin, üritasin seda võimalikult kaua varjata,
aga emad saavad ju aru.
Vanemad teavad alati, nad lihtsalt pigistavad silma kinni.
Võiksin rääkida, kuidas ma nende pärast kannatanud olen,
aga sellest kuuldes punastaks ka vanajumal ise...
Ühel päeval ema helistas ja küsis otse välja. Ütlesin, et muidugi.
Tema esmane mure oli see, et isa ei tohi teada saada.
Aga seegi ei kestnud kaua.
Isa leidis mu seljakotist ajakirju. See ei teinud talle rõõmu.
HIV oli 90. aastate algul juba ta venna tapnud, minu ristiisa.
Seetõttu olid vanemate arusaamad geisuhetest
valedesse stereotüüpidesse takerdunud.
Aga ajapikku hakkasid nad mind toetama,
tutvustasin neile oma kutte, kes vanematele väga meeldisid.
Kuni nad lõpuks tutvusid Phillipiga, keda nad lihtsalt jumaldavad.
Tere, Phillip. - Tere.
Kuidas elad? - Ma olen väsinud.
Nad tegid täieliku kannapöörde.
Eriti isa, kellel oli geide suhtes kõiksugu eelarvamusi.
Nüüd suhtub ta mu abikaasasse nagu iga tavaline isa väimehesse.
Ma ei ajan taga puhast südametunnistust
ega meelerahu, pärast kõike, mida olen läbi elanud.
Patukahetsusest võime rääkida siis, kui oled proovinud käia minu teed.
Mu jälgedes sa komistaks, kui võtad kanda samad kohustused,
kui proovid käia minu teed.
Depeche Mode'i muusika aitab katoliiklikust süümest üle saada.
Hakkasin sõnadele tähelepanu pöörama.
Nad räägivad seksist, religioonist, süütundest.
See andis enesekindlust, et mõista,
et soovi korral võin ma oma uskumusi muuta. Midagi ei juhtu.
Sul on vabadus uskuda, mida ise tahad.
Ei otsi ma lunastust, andestust oma tegude eest.
Aga parem hinnangutest hoidu,
kuni proovid käia minu teed.
Mu jälgedes sa komistaks, kui võtad kanda samad kohustused,
kui proovid käia minu teed.
Brasiilias on endiselt palju LGBT vastast vägivalda.
Nooremad tulevad kapist välja ega karda näidata, kes nad on.
Võib vaid loota, et tulevik on helgem.
Ma ei adunudki, kui suur mõju Depeche Mode'il mu elule on,
kuni 2009. aastal algas Tour of the Universe
ja ma ostsin piletid viiele järjestikusele kontserdile.
Nädal või kümmekond päeva varem tuli mõte,
et võiks ju kellegagi koos minna.
Lootsin, et äkki leian kellegi Depeche Mode'i foorumist.
Märkasin sõnumit Ameerika tüdrukult.
"Kõigile üksi reisijatele, kes kavatsevad Saksamaale sõita..."
Vastasin talle, et olen Cristian Rumeeniast
ja lähen samadele kontsertidele.
Pakkusin, et lähme koos. Ta oli kohe nõus.
Läbi tema tutvusin veel terve hulga inimestega.
Itaaliast, Kreekast, Saksamaalt...
Meie kamp muudkui kasvas, kellegi taust ega vanus polnud oluline.
Meil oli ühine keel olemas.
See õlatunne, võimalus tutvuda inimestega,
näha kui väga nad Depeche Mode'i armastavad,
ainult kasvatas mu vaimustust. Nüüdseks on 2018. aasta käes
ja bänd pole enam ainus asi, mis meid seob.
Paljud on päriselt sõpradeks saanud
ja see on sõprus, mis kestab Depeche Mode'ist kauem.
Iga album tähistab perioodi nende loometeel,
aga ka meie elus.
Mul on selgelt meeles, millise elevusega oodati albumit "Exciter".
Samal ajal hakkasingi läbi interneti foorumite sõpru leidma,
kõikjalt üle kogu maailma.
Olgu, sulle jääb Martin Gore'i taustavokaal.
Depeche Mode mängis tol ajal peamiselt Euroopas ja USA-s.
Mul oli kange kihk neid laval näha. Käisin järjest kaheksal kontserdil.
Berliin on maailma Depeche Mode'i pealinn.
Siinsed fännid on päris pöörased.
Meil on siin fännid Prantsusmaalt, Venemaalt, Ukrainast, USA-st,
Portugalist, Rootsist, Saksamaalt, Jaapanist, Brasiiliast, USA-st...
Mina olen Kiievist ja liitusin nädal aega tagasi.
Mida ma sellele seltskonnale ütlen, kui kokku saame?
Fännidena püüame võimalusel alati kontserdile minna.
See meile meeldib.
Võin neile oma aluspüksid kinkida.
Ma olen käinud Inglismaal, kaks korda Hispaanias,
Prantsusmaal, Itaalias, esimest korda olen Saksamaal, Berliinis.
Lähen parima sõbraga sõitma.
Loodan, et ta ei vea mind enam kunagi alt.
Selle plaadi puhul ongi see huvitav nüanss.
"Never Let Me Down Again" on ju esimene lugu.
On palju pead murtud, millest see lugu tegelikult räägib.
Mulle seostub see lubadustega, millest kinni ei peeta.
Lendame taevalaotuse all, vaatame, kuis maailm möödub.
Me ei taha enam kunagi alla tulla, ei taha, et jalad toetaks vastu maad.
Ma olen Depeche Mode'i fänn, aga kes ei armastaks Bowiet!
Bowiel on muusikaajaloos täiesti eraldi koht
ja see on ilus austusavaldus.
Maailm seiskus, kui Bowie suri. See puudutas peaaegu kõiki.
Bowie oli ka bändimeeste suur eeskuju.
Dave liitus bändiga, kui Vince Clarke kuulis teda lugu "Heroes" laulmas.
Niimoodi Dave bändi võetigi,
nii et sellel laulul on nende jaoks eriline tähtsus.
Aplaus! Võitis hobune nr 10!
Lapsena mõjus tähelepanu hirmutavalt.
Meie esimene kontsert toimus Medellinis, Colombias.
Me olime nii väikesed ja tohutult närvis.
Hiljem harjusime ära, aga algul olime täiesti segaduses.
Inimesed hakkasid meid tänaval ära tundma,
tekkis tunne, et me oleme tähtsad.
Ma tahaks, et see edasi kestaks, aga meie aeg on piiratud.
Olin üheksa-aastane, kui isa ütles, et naudi seda sõitu nüüd ja praegu,
sest kui suuremaks kasvad, ei saa sa enam seda bändi teha,
sul oleks piinlik isa ja vennaga lavale minna.
Muidugi ütlesin, et see pole nii, ma tahan igavesti bändi teha,
aga kui tõele au anda, oli tal õigus.
Hakkasin nutma, kui esimest korda loo "Enjoy the Silence" videot nägin.
See on tõeline meistriteos.
Sõnad, muusika, kogu komplekt...
Mul on alati kananahk, kui seda kuulen.
Peale Depeche Mode'i on mu elus teiseks ankruks mägede lembus.
"Enjoy the Silence" videona mõjus mulle nii võimsalt,
et üritasin Anton Corbijni ideid taaslavastada, aga omal moel.
Polnud vaja Antoni valitud paiku ega stseene kopeerida,
aga otsustasin, et mul on selle video jaoks omad ideed,
võin läbi oma pilgu uue tõlgenduse luua.
Järgmine küsimus oli see, kust leida keep ja kroon.
Olin üsna skeptiline, aga tegelikult leidsin need suurema vaevata.
Viimane katsumus oli leida keegi,
kes oleks kuninga rolli jaoks küllalt kannatlik.
Plaan oli minna matkama, võtta seljakotid kaasa,
kõndida, kuni mul tekib tunne, et nüüd kangastub mingi nägemus.
Siis juhendan teda, teen foto ja me jätkame teed.
Esimesed paar korda on see nii minu kui kuninga jaoks lõbus.
Aga kui tuleb seda viiepäevase matka vältel pidevalt korrata,
võib asi üsna tüütuks minna,
mistõttu ma olen väga tänulik oma kahele kuningale,
kellel jätkus kannatust lasta mul režissööri tööd proovida.
Sellel fotol on Rumeenia kõrgeim mäetipp.
Üksik valitseja kõndimas.
Kui olime Rumeenia mäed esimese ringiga läbi käinud,
oli aeg talvel ka proovida.
Esimesel kuningal oli selleks ajaks piir ette tulnud ja ma leidsin uue.
See oli mu vend, eriti kannatliku loomuga.
Õnneks tekkis seal see pilvede meri ja ma sain need hetked jäädvustada.
Meil oli väga lõbus.
Kunagi tahtsin lauljaks saada. Ema koolitas mind.
Ta oli väga range, tema märkused olid julmad.
Valas kõik armutult mulle kaela.
Ilmselt ta tahtis, et ma oleks täiuslik või jätaks asja üldse katki.
Pidin valima hariduse ja õpilase elust loobumise vahel.
Järgisin ema näpunäiteid.
Ta tahtis, et minust saaks haritud, kombekas, kultuurne
ja intelligentne naine ja selle tee ma valisingi.
See on Tšingis-khaani memoriaal...
Praeguseks olen kolm aastat giidina töötanud.
See on põnev amet, mulle esitatakse huvitavaid küsimusi,
on erinevad vaatenurgad, arvamused ja lood.
Ja Mongoolia suhtes on kõigil erinevad ootused.
Ma pean kõik teadma, et mul oleks vajalikud teadmised
ja ma suudaks igale küsimusele vastata. See on üsna keeruline.
"Personal Jesus..."
See on üks Depeche Mode'i kõige populaarsemaid lugusid.
Mul on see eriline lemmik,
kuna meie versioonis on kontroll minu käes.
Ma mängin bassi. Väga võimas tunne on kõike määrata.
Biit on ka nii hea! Selle järgi saab tantsida, uinuda...
Väga lahe. See on üks lugudest, mida kõige parema meelega mängin.
Lapsevanem tahab ikka jagada lastega kõike, mida armastab.
Käisin kord Depeche Mode'i fännide kokkutulekul LA-s,
aga ma ei kavatsenud neid kaasa võtta ja nad said pahaseks.
Läksingi reisile üheksa- ja 11-aastasega.
Mõlemad olid elevil ja laulsid kõiki lugusid kaasa.
See oli minu jaoks ka hästi põnev,
sest pahatihti laste maitse ei haaku vanemate omaga.
Kas me võime plaadipoodi minna?
Kui ma rase olin, mõlema tütrega, käisin Depeche Mode'i vaatamas.
Otsi mulle need väikesed rohelised Depeche Mode'i plaadid.
Olin kummalgi korral kuuendat-seitsmendat kuud rase.
Nad kuulsid esimese asjana seda bändi.
Ja haiglas kuulasin ka Depeche Mode'i.
Mina ütlen ikka, et Depeche Mode'i kontsert on nagu parim kirik,
kus sa pole kunagi käinud. See on hingeline ühine kogemus,
mis annab energiat ja positiivsust.
Kui fänn lemmikbändi kuulab,
on tal tunne, et kõnetatakse üksnes teda.
Meloodia, noodid, hääl... See puudutab hinge.
Depeche Mode'i fännid, keda olen aastate jooksul kohanud,
on kõik inimesed, kes lähevad oma teed ja jäävad iseendaks.
Sa võid tuhat korda ühte lugu kuulata
ja ikka leida miksist veel varjatud helisid.
Selles seisnebki Depeche Mode'i ilu. Ma leian selles alati midagi uut.
Suur tänu!
Te olete ikka veel siin? Kõik on läbi. Minge koju.
Tõlkinud Pearu Helenurm